ВОРНЕР БРАЗЕРС ПРЕДСТАВЛЯЄ
Фільм Вольфганга Петерсена
НЕСКІНЧЕННА ІСТОРІЯ
Ноа Хатавей
Баррет Олівер
Тамі Стронак
Мосес Гун
Патрісія Хеєс
Сідней Бромлей
Виконавчі продюсери: Марк Демон і Джон Гайд
Композитори: Клаус Дольдінгер і Джорджо Мородер
Редактор: Джейн Зайтц
Сценарій: Вольфганга Петерсона і Германа Вігеля
Продюсери: Бернд Айгінгер і Дітер Гайслер
Режисер: Вольфганг Петерсон
- Доброго ранку, Бастіане. - Доброго ранку, тату.
Мені знову снилася мама.
Я розумію, синку.
Знаю, тобі нелегко.
Але, зрозумій, потрібно жити далі.
Мама померла, змирися з цим. Минулого не повернеш, розумієш?
Так.
Думаю, зараз слушний час для розмови.
Дзвонила вчителька математики.
Сказала, що ти малюєш коней у зошиті.
Єдинорогів. Це були єдинороги.
- Що? - Нічого.
Сказала, що не здаєш завдання.
І абсолютно не цікавишся спортом.
Якщо ти так любиш коней,
Бастіане, ти вже великий. Перестань літати в хмарах,
спустися на землю, добре?
Добре.
Не замикайся. Поглянь довкола себе.
- Добре. - Добре.
Ось і прекрасно. Я радий, що ти мене зрозумів.
Тепер нам буде легко. Гарного дня і не запізнися в школу.
Вчора ж я не запізнився!
Дивіться, хто йде!
Ну, що, ти приніс гроші?
За ним! Швидше!
Зараз ти отримаєш!
Все одно наздоженемо.
Швидше, за ним!
Далеко від нас не втечеш.
- Де гроші? - У мене немає!
Немає грошей? Та кинь ти!
Раз ти без грошей, твоє місце в смітнику.
Ні.
Відмінно.
Так йому і треба. Може, порозумнішає.
Тобі хто дозволяв вилазити?
- А ну, назад. - Не треба!
- Ні, лише не це. - Ти куди зібрався, малявко?
- Куди він побіг? Туди? - Він там!
Забирайся звідси! Маленьким дітям тут не місце!
Ти ще тут? Що я сказав?
- Ховаєшся? - Ні, я просто...
Це не зал ігрових автоматів.
І тут ти не знайдеш нічого, окрім книг.
Хоча, напевно, ти навіть не знаєш, що це таке. Геть.
Я знаю, що таке книги. У мене їх дуже багато вдома.
- Комікси?! - Ні! Я читав ""Остров Скарбів"",
""Володар перстенів"", ""Двадцять тисяч льє під водою""...
Підійди.
Від кого ти втікав?
Від хлопців зі школи.
Чому?
- Вони кинули б мене в смітник. - Ти не можеш дати їм здачі?
Ні, не можу.
Що це за книга?
О-о, це особлива книга.
Про що вона?
Послухай.
У тебе вдома найзвичайніші книги...
Коли ти їх читаєш, то уявляєш себе Тарзаном.
- Або Робінзоном Крузо. - Це ж здорово.
Але ти все одно залишаєшся маленьким хлопчиком.
Що ви маєте на увазі?
Слухай...
Уяви, що ти великий капітан Немо.
І на тебе раптово нападає гігантський спрут.
- Уявив. - То хіба тобі не страшно?
Але це всього лише книга?!
У цьому вся і справа.
Усі твої книги - вигадка.
А ця - ні?
- Ти нічого не зрозумів. - Але ви ж самі сказали, що...
Забудь про це.
Ти ще маленький... Для цієї книги...
Магазин Кореандера.
Здрастуйте.
Ні, у мене її немає, але я дістану.
НЕСКІНЧЕННА ІСТОРІЯ
Вона коштуватиме вам триста сімдесят п'ять доларів.
Подзвоніть наступного тижня. До побачення.
Не хвилюйтеся. Я поверну вашу книгу.
Контрольна з математики. Лише не це.
На ліс примар опустилася ніч.
Вітер розгойдував верхівки вікових дерев.
Раптово, земля здригнулася від гуркоту, що наближався.
Що це?
Пробачте, ви не заперечуєте, якщо я складу вам компанію?
Бачте, я весь день був у дорозі.
Тепер я розумію, чому ви вибрали це місце.
О, ні.
О, ні!
Цей камінь вигляда апетитним!
Дуже гарний, і має бути дуже смачним.
Так, дійсно.
Саме через такі камінчики ми вибрали це місце.
- Він що, псих? - Ні, це ж Скелеїд!
Скелеїд?
Ей!
- Прошу вибачення. - Бідолаха.
Який смачний камінчик.
Просто смакота.
Вже дуже давно я не пробував нічого подібного.
У нас на півночі теж було чим поласувати.
Але зараз уже нічого не залишилося.
Зовсім нічого.
Я здогадуюся, чому.
- Присягаюся, я тут ні при чому. - Ну, звичайно.
Здається, я знаю що сталося.
Біля мого будинку було прекрасне озеро,
але потім... воно зникло.
Воно висохло?
Ні, просто зникло.
І на його місці нічого не стало. Навіть землі.
- Порожнеча? - Так. Нічого не залишилося.
Порожнеча ставала все більше і більше!
Спочатку зникло озеро,
а потім і мої камінчики.
Якщо він і далі буде так їсти, тут теж нічого не залишиться.
Нічний Ельфе, не до жартів.
Скелеїд каже правду. У наших краях твориться недобре.
Ніщо знищує все навколо.
Так, точно! У країні Ельфів відбувається теж саме.
Значить... Це загрожує всій Фантазії?
Може бути, воно зараз десь поруч?
І вся наша країна в небезпеці?! Що ж нам робити?
Мій народ послав мене до Імператриці по допомогу.
Нас теж!
Ми теж ідемо до неї! Якщо вона не врятує нас, ми загинули.
Так що ж ми сидимо?
- Поквапимося у Вежу Слонової Кістки. - Правильно! Не зволікаючи, в дорогу!
Так, поїхали швидше!
- Прокинься! - Давай, мала.
Не можна втрачати ні хвилини.
Прокинься. Ми вирушаємо.
Ну ж бо, дурна мишо.
Ти поїдеш на равлику?
- Довго доведеться добиратися. - Не хвилюйся, він незвичний.
Все одно, ми не зможемо чекати, поки він доповзе.
Уперед, Таллі!
Ось так равлик.
Ще поглянемо, хто швидше.
Мабуть, я візьму пару каменів у дорогу, якщо зголоднію.
О, ні!
Ніщо!
Дивися! Ось вона!
Країна Фантазія!
Не думав, що Вежа Слонової Кістки настільки красива.
Не засинай!
Я ж сказав, не засинай!
Вежа Імператриці!
Вона наша остання надія.
Друзі, я знаю, з чим ви прийшли сюди.
Ніщо!
Знищує наш світ.
Ви зібралися тут,
щоб просити Імператрицю про допомогу.
Але, я змушений вас засмутити!
Імператриця смертельно хвора.
Її хвороба таємничим чином пов'язана з Ніщо.
Вона вмирає.
І вона не може нас врятувати.
Але є ще надія!
Серед мисливців долин є великий воїн.
Він єдиний, хто може перемогти Ніщо і врятувати нас.
Цей воїн - наша остання надія.
Його звуть - Атрею.
Атрею.
Імператриця послала за великим воїном Атрею.
Сподіваючись на допомогу.
І незабаром, він прийшов, щоб урятувати країну Фантазію.
Це ж маленький хлопчик!
Пробач, але дітям тут не місце.
Боюся, тобі доведеться піти.
Якщо мені тут не місце, не варто за мною посилати.
- Що це за хлопчисько? - Нам потрібний Атрею.
Я і є Атрею!
Ти всього лише дитя, а Атрею - воїн!
Є лише один Атрею - я. Але раз ви не вірите, бувайте.
Стривай!
Прошу тебе, повернися.
Якщо ти дійсно Атрею, чи згоден ти нам допомогти?
Так, звичайно.
Що саме я повинен зробити?
Знайти ліки для Імператриці.
І врятувати наш світ.
Тобі нізвідки буде чекати допомоги.
Ти повинен іти один.
Не взявши з собою нічого.
Тебе чекають великі небезпеки.
Чи зможу я здобути перемогу?
Цього я не знаю.
Ми віримо, що ти врятуєш нас, інакше Імператриця помре.
І з нею загине весь наш світ.
Коли мені вирушати в дорогу?
Зараз. Ти повинен поквапитися. Ніщо стає сильнішим щодня.
Візьми це.
Амулет!
Це амулет Імператриці.
Він укаже правильний шлях і захистить тебе.
- Прокинься! - Щасливої дороги, Атрею!
Будь обережний.
Не дивлячись на те, що подорож Атрею лише почалося,
Сила Пітьми вже йшла по його сліду.
Минув тиждень з тих пір,
як Атрею вирушив на пошуки.
Але йому так і не вдалося знайти ліки для Імператриці.
А Гморк, Сила Пітьми,
був уже зовсім близько.
У чому справа, Артаксе?
Прийшов час іти? Вже?
Я знаю, що ти хочеш.
Прийшов час поїсти. Так?
- Хороша ідея! - Просто чудова ідея!
Ні, треба залишити про запас.
Адже попереду довга дорога.
Атрею і Артакс проминули Срібні гори,
Пустелю нездійсненних мрій і криштальні пагорби, але безуспішно.
Залишалося лише одне.
Розшукати мудру Морлу, черепаху,
Що жила на Болотах Смутку.
У місцях, де небезпека підстерігала на кожному кроці.
Йдемо, Артаксе, йдемо.
Все гаразд.
Трясовина безжалісно затягувала всякого,
хто піддавався печалі.
Давай же, Артаксе.
Пішли, малий.
Пішли, Артаксе.
Що з тобою? У чому справа?
Пішли!
Що відбувається?
Я зрозумів.
Це дуже важко для тебе.
Артаксе! Тебе затягує трясовина! Давай же!
Не стій!
Ну ж бо, швидше, Артаксе! Прошу, не здавайся.
Артаксе, будь ласка. Не дай трясовині затягнути тебе.
Ти повинен вибратися. Заради мене.
Ми ж друзі. Я люблю тебе.
Артаксе! Поганий кінь! Ти ж загинеш!
Я прошу тебе! Будь ласка!
Я прошу тебе. Артаксе!
Будинок черепахи.
Морла... Мудра Морло!
Морло!
Цього не може бути! Вони мене чують?
Ти Морла? Наймудріша черепаха?
Може бути - так може бути - ні.
Будь ласка, допоможи мені, Морло! Ти впізнаєш це?
Так...
Ми не бачили цей амулет
дуже довгий час.
Ми?
Але окрім тебе, тут нікого немає.
Ми ні з ким не розмовляли
вже тисячу років.
Тому ми стали розмовляти самі з собою.
Морло, погані новини. Ти знаєш, що Імператриця дуже хвора?
Може бути - знаю.
А може бути - ні. Взагалі-то нам усе одно.
Якщо я не врятую її, вона помре і Сила Пітьми погубить нашу країну.
- Тобі і зараз все одно? - Чому бути, того не минути.
Нам усе одно.
- Ти застудилася? - Ні...
У нас алергія на дітей.
Знаєш, як урятувати Імператрицю?
Може бути - знаю а може бути - ні.
Сила Пітьми прийде і сюди. І ти помреш. Ви обоє помрете.
Помремо? Хоч якась різноманітність.
Будь ласка, допоможи мені! Ти сказала, що знаєш...
Набридло мені чхати. Геть.
- Мене нічого не хвилює. - Це неправда!
Так не можна жити!
- Розумний хлопчик. - Скажи мені, будь ласка!
Ну, ми не знаємо.
Але ти міг би запитати поради у Сфінксів.
- А де вони? - Ти до них навряд чи дістанешся.
Звідси десять тисяч миль.
Так далеко.
Так, не близько.
Повертайся назад. Нічого у тебе не вийде.
Ні!
Атрею би не злякався.
Ось це так!
Кілька днів
Атрею знаходився без свідомості.
Коли ж він відкрив очі і озирнувся, все було незнайоме.
Одяг на ньому був чистим, а рани перев'язані.
Ти вже вирушаєш?
Я... Просто хотів... Розумієте...
- Я... Ну, просто... - Хотів втекти?
- Ні, зовсім ні. - Я люблю дітей.
На сніданок?
Ні. Я дракон успіху.
Мене звуть Фалкор.
- А мене звуть... - Атрею.
- І ти шукаєш ліки. - Звідки ти знаєш?
Ти розмовляв уві сні. Так я і дізнався.
До речі, ти не міг би почухати
мені за правим вухом?
Ніяк не можу дістати до нього.
- Тут? - Так.
Так!
Як приємно. Спасибі.
Отже, мій друже, ти йдеш до сфінксів?
Так, але у мене нічого не вийде. Це дуже далеко.
Я би так не сказав.
Ти знаєш, як їх знайти?
- Ну звичайно, вони зовсім поряд. - А як ти мене знайшов?
Випадково.
І ти переніс мене через десять тисяч миль?
Ні, лише дев'ять тисяч вісімсот дев'яносто одну милю.
Важко було б іти пішки.
Щоб я робив без тебе?
Дракон успіху завжди з'являється в найпотрібніший час.
Все буде добре, Атрею.
Ніколи не зневіряйся і тобі обов'язково пощастить.
Добре, коли поруч є друг.
У тебе багато друзів... Дивися.
Ну що ти мені вічно заважаєш? Не бачиш, я працюю?
Теж мені робота.
Я приготувала нашому хлопчикові лікувального зілля.
Йому потрібна порада ученого, а не твоє частування.
Так! Але спочатку йому необхідно видужати.
- Як же я втомився від тебе. - Ти так і мені заважатимеш?
А-а-а! Ось і він!
Тепер я ним займуся.
Ні. Він ще не видужав. Не лізь до нього з порадами.
Ну, хлопчику, все ще болить?
- Небагато, але то пусте. - Ось так завжди.
Коли у дитини щось болить, вона ніколи не зізнається в цьому.
Ось... Випий...
Пий...
Це мій бульйон.
Крило летючої миші, око ящірки, зміїний послід.
І воронячі мізки.
З яких країв ви прибули до нас?
З якою метою? Якою галуззю науки цікавитеся?
Я - Атрею. Я шукаю сфінксів.
- Ну, починається. - Ви прийшли за адресою, мій друже.
Я експерт зі сфінксів.
""Це моя наукова спеціальність"".
Це моя наукова спеціальність.
Та вгамуйся ж ти нарешті, хоч ненадовго.
Ні, краще вже ти вгамуйся...
Мене звуть Енживук. А її - Ургл.
- Чув про мене? - Боюся, що ні.
Ти не бував у наукових колах?
Як я сказав, я фахівець зі сфінксів і зможу допомогти тобі.
Ти старий дурень.
Почекай! Ми підемо в Обсерваторію!
Ти допоможеш нам дійти туди.
Ну, давай же, крути швидше.
Я довгі роки вивчав таємницю сфінксів і колись
я напишу книгу про них.
Я назву її ""Як я починав вивчати сфінксів"".
Ви бачили їх поблизу?
Що за питання? Ні! Я використовую теоретичний підхід.
Дивися.
Це і є сфінкси?
Ні. Є двоє воріт, їх потрібно проминути, щоб зустріти їх.
Це перші. Про це я буду писати в своїх книгах.
Правда, через ці ворота мало кому вдавалося пройти.
Чому?
Очі статуй спалюють кожного, хто намагається пройти крізь ворота.
Якщо його душа не чиста, як вода.
Хтось їде. Поглянемо, що він із себе вдає...
Який він насправді.
Дивися!
Сміливіше боягузе, йди ж. Йди!
Ей, це мій телескоп. Дай поглянути. Адже я вчений.
Він під'їжджає.
Я думаю, він пройде.
Очі статуй заплющені чи розплющені? Дай поглянути.
- Заплющені. - Невже?
Ні, почекайте...
Очі розплющуються!
О, ні.
Адже він не пройшов? Ні?
Ні.
Вони дивляться не на зовнішність.
Вони дивляться в саму глибину серця.
Послухай, наступного разу я сам дивитимуся. Це мій телескоп.
- Я піду туди. - Ні! Ще не час.
Я не розповів тобі про другі ворота, вони ще небезпечніші. Стій!
Атрею! Тобі не пройти.
Він не зможе пройті крізь ворота. Не зможе.
Ні. Не бійся! Не сумнівайся у собі! Ти зможеш!
Так, ти зможеш, Атрею, ти зможеш.
Біжи, Атрею! Біжи!
Швидше! Біжи ж.
Він пройшов!
Він зробив це! Йому вдалося!
- Потерпи, це зовсім не боляче. - Він пройшов!
Атрею прошел крізь перші ворота.
- Я ж казав, що він пройде! - Молодець!
Я сподіваюся, ти не випав знову з кошика від радості.
- Я знав, що він зможе. - Та звідки тобі було знати?
Нічого ти не розумієш!
Гірше ще попереду - Магічна Дзеркальна Брама.
- Він побачить своє дійсне обличчя. - Ну і що?
- Для нього це буде просто. - Всі так думають.
Добрі люди бачать себе злими.
Хоробрі бачать у дзеркалі боягуза.
Багато хто, побачивши себе в дзеркалі, з криком втікають від нього.
Це вже занадто...
А що коли вони і справді знають про мене у Фантазії.
Сфінкси?
Не бійся.
Ми не заподіємо зла тобі.
Ми знаємо, хто ти, і чекали дуже довго.
Ви і є сфінкси?
Так, це ми.
Ви знаєте, як урятувати Фантазію?
Так, ми знаємо.
Так скажіть мені. Я повинен знати.
Імператриці...
Потрібне нове ім'я.
Нове ім'я? І це все?
Так просто?
Я можу дати їй будь-яке ім'я!
Ніхто у Фантазії не може зробити це.
Лише земне дитя
може дати їй нове ім'я.
Земне дитя? Де я знайду його?
Ти зможеш знайти його...
Лише за межами Фантазії.
Якщо хочеш врятувати наш світ, ти повинен квапитися!
Ми не знаємо, скільки ще зможемо боротися з Ніщо!
Фалкоре!
Швидше, Фалкоре! Ніщо всюди.
Не хвилюйся! Ми долетимо до межі Фантазії.
- Ти знаєш, де вона? - Ні, не маю поняття.
Як же ми знайдемо дитя?
Я ж дракон успіху.
Швидше, Фалкоре! Треба квапитися!
Ну, добре, тоді тримайся міцніше.
Вперед!
Шкода, що вони не попросили мене дати ім'я.
У моєї мами було таке красиве ім'я.
Вони всі летіли і летіли, поки, нарешті, не досягли моря
на кінці країни Фантазії.
Дивися, Атрею! Це Ніщо!
- Фалкоре! - Атрею!
Атрею!
Фалкоре!
Фалкоре! Де ти?
Фалкоре!
Атрею! Де ти? Атрею!
Фалкоре!
- Фалкоре! - Атрею!
Руки, мої руки. Такі великі.
І зовсім безсилі.
Я завжди думав...
Що вони допоможуть.
Мої маленькі друзі.
Маленький ельф з равликом,
гном, сонна летюча миша...
Я не зміг їх утримати...
Ніщо...
Вирвало їх у мене з рук...
- Я у всьому винен. - Ні, ти ні в чому не винен.
Це я винен. Я повинен був зупинити Ніщо.
Але втратив амулет. І не знаю, де мій дракон успіху.
Тепер я не зможу перелетіти через межі Фантазії.
Послухай!
Ніщо не буде тут з хвилини на хвилину.
Я просто посиджу тут.
І почекаю, поки і мене не забере.
Так я спокутую провину перед своїми друзями,
котрих не зміг урятувати.
Морла?
Артаксе?
Артаксе!
Ще один крок...
І я розірву тебе на шматочки.
Хто ти?
Я - Гморк.
А ти, хто б ти не був,
будеш моєю останньою жертвою.
Це ми ще подивимося. Я - воїн!
Ти - воїн? Тоді бийся з Ніщо!
Не можу! Я повинен вийти за межі Фантазії.
- Що тут смішного? - У Фантазії немає меж.
Це неправда! Ти брешеш!
Дурний хлопчисько.
Ти нічого не знаєш про нашу країну.
Це світ людської фантазії.
Вся наша країна, кожен з нас -
це частина надій і мрій усіх людей.
Тому...
У неї немає меж.
Але чому Фантазія гине?
Тому що люди стали втрачати надію
І забувати свої мрії.
Від цього Ніщо стає сильнішим.
- Що таке Ніщо? - Це порожнеча.
Відчай, що губить світ.
А я допомагаю цьому.
Але навіщо?
Над людьми, в яких немає надії, легко володарювати.
А у кого є влада,
є і сила.
Хто ти насправді?
Я виконавець
волі Ніщо.
Мене послали, щоб убити того,
хто може зупинити Ніщо.
Але я впустив його у Болотах Смутку.
Його звуть Атрею.
Якщо нам судиться загинути, то краще померти в бою.
Виході, Гморку. Атрею - це я.
Фалкоре!
Атрею!
Фантазія загинула.
Ніщо залишило лише декілька уламків
цієї колись багатої і прегарної країни.
Старий, добрий Фалкоре. Ти щось бачиш?
Щось?
Ні. Вся країна зникла.
Так, і це через мене.
Ти зробив усе, що міг.
Цікаво, Вежа ще стоїть?
Сподіватимемося, Атрею. сподіватимемося.
Хай амулет вкаже тобі шлях.
Якщо Вежа Слонової Кістки все ще є - веди нас до неї.
Фалкоре!
Це ж Вежа.
Імператриця.
Йди.
Атрею, чому ти такий сумний?
Я не зміг вам допомогти.
Ні, ти допоміг.
Ти привів його з собою.
- Кого? - Земну дитину.
Того, хто може всіх нас врятувати.
Ви знали про земне дитя?
Звичайно. Я знала все.
Мій кінь потонув, я сам ледве не загинув.
Я стільки пережив.
Заради чого, якщо ви все знали?
Лише так ти міг привести його.
Але поряд зі мною нікого не було.
Він був з тобою.
Переживав за тебе.
Пройшов усі труднощі й випробування.
І тепер він тут.
Він прийшов разом з тобою. Він настільки близько,
що може чути нас, кожне наше слово.
Що?
Де ж він? Якщо він так близько, то чому не з'являється?
Він ще не розуміє, що став частиною нескінченної історії.
Нескінченна історія? Що це?
Так само, як він живе з нами, ми живемо з ним.
Ми були з ним в книгарні, де він сховався від хуліганів.
Цього не може бути!
Ми були з ним, коли він забрав книгу з амулетом на обкладинці.
І прямо зараз він читає нескінченну історію про себе.
Це неймовірно.
Невже вони кажуть про мене?
- А якщо він так і не з'явиться? - Тоді весь наш світ зникне.
І я разом з ним.
Але як він може перешкодити?
Він не усвідомлює, що від нього залежить, загинемо ми чи ні.
Він не знає, що все в його руках.
Вони кажуть про мене!
- Може, він не знає, що робити? - Що я повинен зробити?
Він повинен дати мені нове ім'я.
Він уже зробив вибір і йому всього лише потрібно назвати його.
Але це ж лише казка! Це вигадка!
Атрею! Ні!
Бастіане!
Чому ти не хочеш зробити те, про що мрієш?
Не можу! Треба жити сьогоденням.
Назви моє ім'я!
Бастіане, будь ласка!
- Врятуй нас! - Добре!
Я врятую вас. Я зроблю те, про що мріяв.
Мі-ся-ців-на!
Чому так темно?
На початку завжди темно.
Що це?
Жменя піску.
Все, що залишилося від моєї країни.
Фантазії більше не існує?
Так.
Отже, все було марно?
Ні. Звичайно, ні.
Фантазія залишилася в тобі.
У твоїх мріях і бажаннях, Бастіане.
- Як це? - Дай мені свою руку.
Чого ти бажаєш?
Я не знаю.
Якщо так, то Фантазії більше не буде. Ніколи.
Скільки бажань я можу загадати?
Скільки завгодно. Чим більше бажань ти загадаєш,
тим прекрасніше стане Фантазія.
- Правда? - Вір мені.
Тоді моє перше бажання...
Ура-а!
Фалкоре, я потрапив у Фантазію.
- Подобається? - Ще б пак, Фалкоре! Так гарно.
Дивися, Фалкоре, все повернулося на свої місця!
Атрею і Артакс!
Яке твоє друге бажання?
Дивися, ось вони!
Чудовисько!
За ними, Фалкоре! Що, злякалися, боягузи!
Сюди!
Далеко не втечете.
Бастіан загадав ще безліч бажань і пережив чимало
дивовижних і захоплюючих пригод.
Але це вже зовсім інша історія.
Переклад і коректура Неntaіhuntеr hеntaіhuntеr@ukr.nеt